Асен Сираков
Асен Сираков | |
български генерал | |
Звание | Генерал-майор |
---|---|
Години на служба | до 1945 |
Служи на | ![]() |
Битки/войни | Първа световна война Втора световна война |
Образование | Национален военен университет |
Дата и място на раждане | 12 ноември 1895 г.
|
Дата и място на смърт |
Асен Николов Сираков е български офицер (генерал-майор).
Биография
[редактиране | редактиране на кода]В Царство България
[редактиране | редактиране на кода]Роден е на 12 ноември 1895 г. в с. Мирково, Пирдопско. Завършва Военното училище през 1915 г. С влизането на България в Първата световна война е взводен и ротен командир. Участва в държавния преврат на 19 май 1934 г. Той е един от дейците на Военния съюз от 1935 до 1938 г. Асен Сираков е военен аташе в Берлин през 1935 – 1938 г. Началник е на Снабдителния отдел в щаба на армията от 1938 до 1941 г. През периода 1941 – 1944 г. е командир на Осма пехотна тунджанска дивизия в Стара Загора, а от 14 май до 30 октомври 1944 г. на Втори окупационен корпус в Беломорието. На 11 септември 1944 г. той издава заповед, съгласно която корпусът минава в пълна подкрепа на народното правителство.[1] На 30 октомври 1944 г. е назначен за командир на Четвърта българска армия. С нея участва в т. нар. първа фаза от участието на България във войната срещу Третия райх, като провежда Брегалнишко-Струмишката настъпателна операция. През декември 1944 г. преминава в запаса.
Народен съд
[редактиране | редактиране на кода]Съден е от т.нар. Народен съд, но е оправдан.[2] Според редица автори, като Александър Везенков, Поля Мешкова и Диньо Шарланов, липсата на осъдителна присъда от „Народния съд“ се дължи на връзките на ген. Сираков с Военния съюз и „Звено“, които към пролетта на 1945 г. са част от управляващите.[3][4] Според Калин Янакиев, Сираков е също така и бивш съветски агент, като е вербуван по времето на неговата мисия като военен аташе в Берлин, между 1936 и 1938 г., за което самият той подробно пише в показанията си:[5]
„ | Като военен аташе в Берлин 1935 – 1938 г. бях най-близък приятел с руските си колеги ген. Орлов и след това с полков. Герасимов. Като патриот и приятел на СССР давах и събирах всички сведения интересуващи руското командване. За това имам признателността на русите. При отзоваването ми от гр. Берлин полк. Герасимов ми даде препоръка за да влезна във връзка с руската легация в София. С връщането ми в София посредством журналиста Димитър Георгиев Ананиев влязох във връзка с аташето по печата Морозов с цел да се запозная с руския военен аташе полк. Дергачов. Влязох във връзка с полков. Дергачов като му дадох всичко що го интересуваше. Същия много пъти е идвал в къщата ми. На него дадох лично поверителния германски правилник за бойната служба, който го взех от касата на началник-щаба, бе картографиран и върнат. За този правилник бях замолен да го намеря още от полков. Герасимов, като много нужен на руското командване. Правилникът бе издействан само за лично ползване на началник-щаба и никому не се даваше. Сведения по точки 4 и 7 ще даде генерал Козовски, който прави справка чрез руското командване. | “ |
Протокол за разпит на генерал Асен Сираков. Стара Загора, 1 дек. 1944 г., IV състав. ЦДА, фонд 1449, опис 1, а.е. 107, л. 31 – 37 // Търсене по -всички подсъдими-: генерал Асен Николов Сираков |
На съдебния процес показания за ген. Асен Сираков дават общо десетима свидетели. Повечето от тях (с изключение на Добри Терпешев) се изказват положително за Сираков и изнасят сведения за това, че е укривал комунистически функционери през 1919 г., че е спасил от извънсъдебна разправа арестуваните във Врачанско комунисти около Септемврийските събития от 1923 г. и че през Втората световна война в качеството си на командващ Осма пехотна дивизия е освобождавал заловени партизани и ятаци. В доклада си главният народен обвинител към т.нар. Народен съд Георги Петров пише следното относно Асен Сираков:
„ |
Наредено бе да се вземе от Старозагорския народен съд и да се съди от Софийския военен състав, за да бъде оправдан. А в Стара Загора имаше обвинителен акт, бе начело на подсъдимите и сигурно щеше да бъде разстрелян. Партията и народът в Старозагорска област и до сега не може да си обяснят това покровителство над ген. Сираков, понеже неговите подчинени бяха разстреляни, а той остана жив. Тази присъда и до сега буди недоволство в Старозагорско. Аз не бях съгласен с това покровителство над ген. Сираков, но се въздейства на самия състав директно, за да бъде спасен. |
“ |
Мешкова, Поля, Диню Шарланов. Българската гилотина. Тайните механизми на Народния съд. София, Демокрация, 1994. ISBN 954-8802-01-5. с. с. 140. |
В Народна Република България
[редактиране | редактиране на кода]През 1947 – 1948 г. заема длъжността главен редактор в Редакцията на военноисторическите издания към Военноисторическия отдел (по-късно известен като Институт за военна история) към Щаба на войската.[6] Пише спомени за действията на командваната от него в Брегалнишко-Струмишка операция на Втората световна война (октомври – ноември 1944 г.) Четвърта Българска армия.[7]
През 1949 – 1950 г. попада в комунистическите концлагери. Първо е изпратен в „Богданов дол“ край Перник, а впоследствие е прехвърлен в „Белене“ на остров Персин.[8] В своите спомени известният лагерист Стефан Бочев нееднократно посочва достойното поведение на генерала, подпомогнал го в първите дни на престоя му в „Богданов дол“. При престоя си в „Белене“ Сираков, по думите на Бочев, демонстративно отказва да изпълни заповед на старшината да поеме ръководството на собствената си група, с което си спечелва карцер, но и уважението на лагерниците.[9]
След освобождаването му от концлагера „Белене“, от 1951 до 1954 г. е преподавател по военно дело в Селскостопанската академия „Георги Димитров“ в София.
Погребан е в Централните софийски гробища.[10] Негов внук е писателят и журналист Асен Сираков. Далечен негов сродник (правнук на негова сестра) е и историкът доц. Светослав Живков.
Военни звания
[редактиране | редактиране на кода]- Подпоручик (12 март 1916)
- Поручик (14 октомври 1917)
- Капитан (30 януари 1923)
- Майор (15 май 1930)
- Подполковник (26 август 1934)
- Полковник (3 октомври 1938)
- Генерал-майор (6 май 1943)
Заемани длъжности
[редактиране | редактиране на кода]- 1919 – 1922 г. началник на Гарнизон гр. Оряхово
- 1922 – 1923 г. началник на Охраната – Врачанския затвор.
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Мешкова, Поля, Диню Шарланов. Българската гилотина. Тайните механизми на Народния съд. София, Демокрация, 1994. ISBN ISBN 954-8802-01-5. с. 140.
- ↑ Удостоверение от Четвърти състав на Народния съд в София за оправдаването и освобождаването от съдебна отговорност на генерал Асен Николов Сираков. София, 30 май 1945 г., IV състав. ЦДА, фонд 1449, опис 1, а.е. 133, л. 165 // Търсене по -всички подсъдими-: генерал Асен Николов Сираков
- ↑ Мешкова, Поля, Диню Шарланов. Българската гилотина. Тайните механизми на Народния съд. София, Демокрация, 1994. ISBN 954-8802-01-5. с. 140.
- ↑ Везенков, Александър. 9 септември 1944 г. София, Сиела, 2014. ISBN 978-954-28-1199-2. с. 396.
- ↑ Янакиев, Калин. 9.IХ.1944 Г. В РОДОВАТА МИ ИСТОРИЯ
- ↑ Голяма енциклопедия България. Ред. Васил Гюзелев. Том 10. София, БАН, 2011 – 2012. с. с. 4034.
- ↑ Спомени на командващия 4-та армия ген.- майор Асен Николов Сираков за бойните действия на армията през Отечествената война от 08 окт. до 14 ноем. 1944 г. // Информационна система на държавните архиви. ДВИА, Спомен 28. Посетен на 2022-11-24.
- ↑ "Памет 1944-1989", Асен Сираков.
- ↑ Бочев, Стефан. Белене. Сказание за концлагерна България. Българска наука и култура, 1999. с. с. 65 – 66, 662.
- ↑ Карта на централния гробищен парк на град София. Парцел 26 София помни Посетен на: 2022-12-04
- Голяма енциклопедия България, Том 10, БАН, ИК „Труд“, 2012 г., стр. 4034