Christopher Rouse
Christopher Rouse (Baltimore, 15 de febrer de 1949 - Baltimore, 21 de setembre de 2019)[1][2][3] va ser un compositor nord-americà. Tot i que va escriure per a diversos conjunts, Rouse és conegut principalment per les seves composicions orquestrals, incloent-hi un Rèquiem, una dotzena de concerts i sis simfonies. La seva obra va rebre nombrosos reconeixements, com el Premi Kennedy Center Friedheim, el Premi Grammy a la millor composició clàssica contemporània i el Premi Pulitzer de música. També va ser el compositor de residència de la Filharmònica de Nova York del 2012 al 2015.
Biografia | |
---|---|
Naixement | (en) Christopher Chapman Rouse III ![]() 15 febrer 1949 ![]() Baltimore (Maryland) ![]() |
Mort | 21 setembre 2019 ![]() Baltimore (Maryland) ![]() |
Causa de mort | càncer de ronyó ![]() |
Formació | Universitat Cornell Conservatori de Música d'Oberlin Gilman School (en) ![]() ![]() |
Activitat | |
Ocupació | compositor clàssic, pedagog musical, musicòleg, professor d'universitat ![]() |
Ocupador | Universitat de Michigan Juilliard School Escola de Música Eastman ![]() |
Membre de | Acadèmia Americana de les Arts i les Lletres (2002–2019) ![]() |
Gènere | Simfonia i Rèquiem ![]() |
Professors | Karel Husa i George Crumb ![]() |
Alumnes | Cary Ratcliff ![]() |
Premis
| |
Lloc web | christopherrouse.com ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Biografia
modificaRouse va néixer a Baltimore, Maryland, fill de Christopher Rouse Jr., venedor de "Pitney Bowes",[4] i de Margorie o Margery Rouse, una secretària de radiologia.[3][5] Va estudiar amb Richard Hoffmann al Conservatori Superior de Música de l'Oberlin, graduant-se el 1971. Més tard, va completar els estudis de postgrau amb Karel Husa a la Universitat de Cornell el 1977.[3] Entremig, Rouse va estudiar en privat amb George Crumb.[3]
El primer reconeixement va venir dels premis "BMI Student Composer Awards" de la BMI Foundation el 1972 i el 1973. Rouse va ensenyar a la Universitat de Michigan del 1978 al 1981, on també va ser becari júnior a la "Society of Fellows" de la Universitat i a l'"Eastman School of Music" del 1981 al 2002. A partir del 1997, va ensenyar a la "Juilliard School".
La Simfonia núm. 1 de Rouse va rebre el "Kennedy Center Friedheim Award" el 1988,[6] i el seu Concert per a trombó va rebre el Premi Pulitzer de música de 1993.[7] El 2002, Rouse va ser elegit per a l'Acadèmia Americana d'Arts i Lletres. També aquell any va guanyar un premi Grammy a la millor composició clàssica contemporània pel seu Concert de Gaudí.[8] El 2009, Rouse va ser nomenat el compositor de l'any de "Musical America"[9] i el compositor en residència de la New York Philharmonic el 2012.[10] Rouse també va actuar com a compositor en residència amb lOrquestra Simfònica de Baltimore (1985-88), el "Tanglewood Music Festival" (1997), la Biennal de Hèlsinki (1997), el "Pacific Music Festival" (1998) i l'"Aspen Music Festival" (anualment), des del 2000).
Entre els seus estudiants destacats hi havia Kamran Ince, Marc Mellits, Michael Torke, Lawrence Wilde, Nico Muhly,[11] Robert Paterson, Jeff Beal, Jude Vaclavik, Kevin Puts, DJ Sparr i Joseph Lukasik.
Rouse va morir el 21 de setembre de 2019 a causa de complicacions del càncer renal a Towson, Maryland, als 70 anys.[3]
Vida personal
modificaRouse es va casar dues vegades, primer amb Ann Rouse (nascuda Jensen) el 1983 i després el 2016 amb Natasha Rouse (nascuda Miller).[3][12] Rouse va tenir quatre fills, Angela, Jillian, Alexandra i Adrian.[3]
Música
modificaRouse era un compositor neoromàntic. Algunes de les seves obres eren predominantment atonals ("Gorgon", Concert per a orquestra), mentre que altres són clarament tonals ("Karolju, Rapture, Supplica"). Molt sovint intentava integrar mons harmònics tonal i no tonal, com en els seus concerts per a flauta, oboè i guitarra. Tota la seva música va ser composta, segons les seves paraules, "per transmetre una sensació d'urgència expressiva". Rouse va ser elogiat per la seva orquestració, particularment amb percussió.[13] Sovint citava obres d'altres compositors (per exemple, la seva Simfonia núm. 1, composta el 1986, incorpora cites de Bruckner i Xostakóvitx.[14][15]
Les obres més antigues existents de Rouse són dues breus peces per a conjunt de percussions, ambdues inspirades en temes mitològics: Ogoun Badagris (1976, haitià) i Ku-Ka-Ilimoku (1978, pollinés); una partitura de percussió posterior inspirada en el tambor de rock, Bonham es va compondre el 1988.[15]
La mort de Leonard Bernstein el 1990 va ser la primera d'una sèrie de morts que van causar una profunda impressió a Rouse, i el seu Concert per a trombó (1991) es va convertir en la primera partitura del seu anomenat "Cicle de la mort", un grup de peces que van servir de reacció a aquestes morts.[16] Aquestes partitures van recordar William Schuman (Concert per a violoncel —1992),[17] l'assassinat de James Bulger (Concert per a flauta —1993),[18][19] el compositor Stephen Albert (Simfonia núm. 2 —1994),[20] i la mare de Rouse (Envoi —1995).[21] Després dEnvoi es va proposar deliberadament compondre partitures que estaven més "infuses de llum", treballs destinats a adoptar un repartiment menys fosc; les peces d'aquesta segona meitat dels anys noranta inclouen Compline (1996), Kabir Padavali (1997), el Concert de Gaudí (1999),[22] Seeing (1998),[23] i Rapture (2000).[24]
A partir del 2000, Rouse va crear obres de diferents estats d'ànim, des del seu espinós Concert per a clarinet (2001) fins a la seva Festa de Nevill (2003), amb el seu romàntic Concert per a oboe (2004).[25][26] La peça més significativa d'aquests anys va ser el seu Rèquiem de noranta minuts, compost durant els anys 2001 i 2002.[27][28] El mateix Rouse es va referir al Rèquiem com la seva millor composició.[29] Les principals composicions de la verema més recent van incloure el seu Concert per a orquestra (2008),[30] Odna Zhizn (2009),[31][32] Simfonia núm. 3 (2011),[33] Symphony No. 4 (2013), Thunderstuck (2013),[15] Heimdall's Trumpet (un concert de trompeta — 2012),[34][35][36] Concert per a orgue (2014), Symphony No. 5 (2015), Fagot Concert (2017) i Berceuse Infinie (2017).
A finals del 2006, Rouse va compondre la peça del conjunt de vent Wolf Rounds, que es va estrenar al Carnegie Hall el 29 de març del 2007.[37]
Heretat
modificaEls fragments de les simfonies 1, 2 i 4 i Concert per corde es van utilitzar com a banda sonora de la pel·lícula de 2017 de William Friedkin The Devil and Father Amorth.[38]
Bibliografia
modifica- Shulman, Laurie. 1997. "Christopher Rouse: An Overview" Tempo, nova sèrie, núm. 199: 2-8
- Shulman, Laurie. 2001. "Rouse, Christopher (Chapman)". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, segona edició, editat per Stanley Sadie i John Tyrrell. Londres: Macmillan Publishers.
- Slonimsky, Nicolas, Laura Kuhn i Dennis McIntire. 2001. "Rouse, Christopher (Chapman)". Baker's Biographical Dictionary of Musicians, editat per Nicolas Slonimsky i Laura Kuhn. Nova York: Schirmer Books.
Referències
modifica- ↑ Composer Christopher Rouse Dies At Age 70". BroadwayWorld.com.
- ↑ Smith, Harrison (September 22, 2019). "Christopher Rouse, expressionistic composer who won Pulitzer Prize, dies at 70". The Washington Post. Washington. Retrieved September 26, 2019.
- ↑ 3,0 3,1 3,2 3,3 3,4 3,5 3,6 Tommasini, Anthony (September 23, 2019). "Christopher Rouse, Composer of Rage and Delicacy, Dies at 70". The New York Times. New York City. Retrieved September 26, 2019.
- ↑ Pitney Bowes és una empresa de tecnologia nord-americana més coneguda pels seus comptadors de correus i altres equips i serveis de correu
- ↑ Oxenden, McKenna; Campbell, Colin (September 22, 2019). "Baltimore composer Christopher Rouse, 70, winner of Pulitzer Prize and three Grammy Awards, dies". The Baltimore Sun. Baltimore. Retrieved September 29, 2019
- ↑ Valdes, Lesley (November 1, 1988). "Christopher Rouse Symphony Wins A $5,000 Prize". The Philadelphia Inquirer. Philadelphia Media Network. Retrieved March 4, 2015
- ↑ Snow, Shauna (April 16, 1993). "The Pulitzers". Los Angeles Times. Retrieved March 4, 2015.
- ↑ Sheridan, Molly (February 28, 2002). "A Rousing Night At The Grammy Awards". NewMusicBox. Retrieved May 15, 2015.
- ↑ Horsley, Paul (2009). "Composer of the Year 2009". Musical America. Retrieved March 24, 2015
- ↑ Maloney, Jennifer (February 22, 2012). "Rouse Named Next N.Y. Philharmonic Composer-in-Residence". The Wall Street Journal. Retrieved March 4, 2015
- ↑ Ross, Alex (November 28, 2011). "The Long Haul: Nico Muhly's first two operas". The New Yorker. Retrieved May 23, 2015
- ↑ Nagle, Jeanne M. (December 24, 1999). "Christopher Rouse: A master in the classical composer's trade". Rochester Business Journal. Rochester. Retrieved September 27, 2019.
- ↑ Swed, Mark (August 16, 2008). "A percussionist cavorts alongside 'The Planets'". Los Angeles Times. Retrieved March 30, 2015.
- ↑ Rouse, Christopher. Symphony No. 1: Program Note by the Composer. 1986. Retrieved March 4, 2015.
- ↑ 15,0 15,1 15,2 Allen, David (October 10, 2014). "The Rock Beat of His Youth, Echoing Again in August Precincts: Rouse's World Premiere and Batiashvili Plays Brahms". The New York Times. Retrieved March 24, 2015.
- ↑ Rothstein, Edward (January 1, 1993). "Review/Music; A Mournful but Thunderous Trombone Concerto". The New York Times. Retrieved May 23, 2015.
- ↑ Rothstein, Edward (January 28, 1994). "Review/Music; Cello Piece Pays Tribute To Departed Composers". The New York Times. Retrieved May 15, 2015
- ↑ Tumelty, Michael (October 4, 2014). "Rouse's flute concerto is a perfectly formed arc". The Herald. Newsquest. Retrieved March 29, 2015.
- ↑ Maddock, Stephen (January 20, 2012). "Rouse: Symphony No. 2; Flute Concerto; Phaethon". BBC Music Magazine. Retrieved March 29, 2015
- ↑ Wigler, Stephen (May 3, 1997). "Four not-so-easy pieces, played well". The Baltimore Sun. Retrieved March 29, 2015.
- ↑ Tucker, Dan (August 14, 1999). "Repin's Ability Lacks Conviction". Chicago Tribune. Retrieved May 17, 2015.
- ↑ Smith, Tim (May 31, 2001). "Guitar Sharon Isbin, guitarist. Concertos by..." The Baltimore Sun. Retrieved June 11, 2015.
- ↑ Kozinn, Allan (May 10, 1999). "MUSIC REVIEW; A Bit of Adventuring In a Pianist's Repertory". The New York Times. Retrieved July 10, 2015.
- ↑ Druckenbrod, Andrew (May 5, 2000). "Classical Music Preview: Gloomy composer Christopher Rouse turns toward the light with 'Rapture'". Pittsburgh Post-Gazette. Retrieved March 24, 2015.
- ↑ Rhein, John von (May 19, 2001). "Composer Rouse and CSO are full of sonic audacity". Chicago Tribune. Retrieved March 24, 2015.
- ↑ Smith, Steve (November 17, 2013). "Shifting Gears to Explore the Realm of the Oboe: Liang Wang Performs Christopher Rouse's Oboe Concerto". The New York Times. Retrieved March 24, 2015.
- ↑ Swed, Mark (March 27, 2007). "At long last, a fitting American Requiem". Los Angeles Times. Retrieved March 5, 2015.
- ↑ Fonseca-Wollheim, Corinna Da (May 6, 2014). "A Festive Curtain er, Yes, But One With Somber Hues: New York Philharmonic Opens Spring for Music". The New York Times. Retrieved March 4, 2015.
- ↑ "New York Philharmonic Plays Rouse's Requiem". WQXR-FM. May 5, 2014. Retrieved March 5, 2015.
- ↑ Oteri, Frank J. (July 1, 2008). "Christopher Rouse: Going to Eleven". NewMusicBox. Retrieved April 22, 2015.
- ↑ Kozinn, Allan (February 11, 2010). "Finding Emotions Stark and Intimate in Works New and Familiar". The New York Times. Retrieved March 5, 2015.
- ↑ Puckett, Joel (August 19, 2010). "Guest blog post: composer Joel Puckett on Christopher Rouse's 'Odna Zhizn'". The Baltimore Sun. Retrieved May 3, 2015
- ↑ Smith, Tim (November 9, 2012). "BSO gives East Coast premiere of sensational symphony by Christopher Rouse". The Baltimore Sun. Retrieved March 4, 2015.
- ↑ Tommasini, Anthony (June 6, 2014). "A Work Is Rushed to a Debut, by Design: Christopher Rouse and EarShot Premieres From Philharmonic". The New York Times. Retrieved March 4, 2015
- ↑ Rhein, John von (December 22, 2012). "World ends with a jazzy bang in Rouse concerto for CSO's Martin". Chicago Tribune. Retrieved March 4, 2015.
- ↑ Johnson, Lawrence A. (December 21, 2012). "CSO's Christopher Martin scales the heights in Rouse's rousing trumpet concerto". Chicago Classical Review. Retrieved March 13, 2015
- ↑ Guy, Kingsley (April 15, 2007). "Frost winds to lift Wolf Rounds". Sun-Sentinel. Tribune Publishing. Retrieved May 15, 2015.
- ↑ The Devil and Father Amorth (2017) – IMDb, retrieved May 17, 2019