Flåtekonferansen i Washington fra 1921 til 1922 kom til på invitasjon fra USA til de åtte landene Japan, Kina, Frankrike, Storbritannia, Italia, Portugal, Nederland og Belgia. Sovjetunionen var ikke invitert. Den betraktes gjerne som verdens første nedrustningskonferansen.
Amerikanernes hovedformål med konferansen var å begrense japansk ekspansjon inn i det vestre Stillehavet, spesielt med henblikk på å forhindre at japanerne befestet strategisk viktige øyer i området. Sekundære formål var å få opphevet alliansen mellom Japan og Storbritannia fra første verdenskrig for med det å forhindre et potensielt motsetningsforhold mellom USA og Storbritannia, å oppnå enighet om et fordelaktig styrkeforhold mellom Japans og de andre flåtemaktenes mariner, og få Japan til å akseptere en videreføring av den åpne dørs politikk overfor Kina.
Konferansen resulterte blant annet i Washington-avtalen av 8. februar 1922 mellom USA, Storbritannia, Frankrike, Italia og Japan, og ble ratifisert 17. august 1923. Her forpliktet de fem signatarmaktene seg til å holde seg innenfor følgende begrensninger i antall tunge krigsskip: I de kommende ti år skulle forholdet mellom antall tonn slagskip i USAs, Storbritannias og Japans flåter være 5:5:3, 525 000 tonn for USA og Storbritannia og 315 000 tonn for Japan, og et slagskip kunne ikke være større enn 35 000 tonn. De tre store flåtemaktene bevilget seg selv en kvote på henholdsvis 135 000 tonn, 135 000 tonn og 81 000 tonn for det nyutviklede hangarskipet. Flåteavtalen skulle gjelde til utgangen av 1936, men ble oppsagt av Japan i 1935. En avtale om beskyttelse av nøytrale og ikke-stridende, som ble undertegnet samtidig, ble derimot ikke ratifisert.
Washington-avtalen bidro til å hindre et kostbart rustningskappløp mellom USA, Storbritannia og Japan. Men selv med begrensningene avtalen rommet, befestet den Japans status som stormakt. I Stillehavet oppnådde japanerne styrkemessig likevekt med USA og Storbritannia, fikk etablere en sterkere marine enn Frankrike og Italia og ble, som den første ikke-vestlige nasjon, akseptert som kolonimakt med likeverdige interesser som de vestlige kolonimaktene.
Til tross for avtalen var de tre store flåtemaktene fortsatt på vakt overfor hverandre, og i en kort periode, mellom 1927 og 1930, kappet de om å bygge tunge kryssere som avtalen begrenset i størrelse til 10 000 tonn, men ikke i antall.
Kommentarer
Kommentarer til artikkelen blir synlig for alle. Ikke skriv inn sensitive opplysninger, for eksempel helseopplysninger. Fagansvarlig eller redaktør svarer når de kan. Det kan ta tid før du får svar.
Du må være logget inn for å kommentere.