Река Љао
Река Љао 辽河 | |
---|---|
Љао Хе | |
![]() Мапа сливног басена реке Љао | |
Опште информације | |
Дужина | 1.345 км (836 ми) km |
Слив | 232.000 км2 (90.000 сq ми) |
Водоток | |
Ушће | Љаодонг залив |
Географске карактеристике | |
Земља | Кина |
Област | Хебеј, Унутрашња Монголија, Ђилин, Љаонинг |
Река Љао (упрошћени кинески: 辽河; традиционални кинески: 遼河; пињин: Лиáо Хé) је главна река на југу североисточне Кине и један од седам главних речних система у континенталној Кини. Њено име је изведено из региона Љао, историјског назива за јужну Манџурију, одакле су и имена добили провинција Љаонинг, полуострво Љаодонг и династија Љао.[1] Река је у народу позната и као „матична река“ на североистоку Кине.[2] Текући дужином од 1.345 км (836 ми), систем реке Љао дренира слив од преко 232.000 км2 (90.000 сq ми), али је његово средње испуштање прилично мало и износи само око 500 м3/с (18.000 цу фт/с), око једне двадесете Бисерне реке. Река Љао има изузетно велико оптерећење седиментом, јер многи њени делови пролазе кроз прашкасти лес.
Река Љао је такође важан географски оријентир, јер дели модерну провинцију Љаонинг на два широка региона - Љаодонг[3][4] („источно од реке Љао”) и Љаоси[5][6] („западно од реке Љао”).
Курс
[уреди | уреди извор]Река Лјао настаје од спајања њене две главне притоке, реке Сиљао са запада и реке Дунгљао са истока. Западна притока у потпуности протиче кроз Унутрашњу Монголију, а формирана је саставу реке Сар Можун и реке Лаохе на приближно 43° 25 'С, 120° 45' I, пре него што је постане ојачана другом притоком званом река Синкај на свом доњим току. Источна притока настаје у западној провинцији Ђилин, и поприма ток у облику слова С пре него што се сретне са својим панданом у близини спојног региона Љаонинг, Ђилина и Унутрашње Монголије, приближно 42° 59 'С, 123° 33' I.
Настали речни ток, сама река Љао, затим улази у провинцију Љаонинг и креће се према југу кроз Североисточну кинеску равницу, успут примајући бројне притоке. Она скреће према западу у близини града Пингдингбао, округ Тјелинг, и након што прими још притока, зарађује ретко коришћен надимак река Ђуљу (巨流河, „река џиновског потока”). Река Љао се затим кретаће југозападно док се не приближи хидролошкој станици Љуђенфанг (六间房水文站) у округу Тајан, и историјски се раздваја у два рукавца формирајући делту реке Љао (辽河三角洲). Западни рукавац делте, првобитно мањи, који звао се река Шуангтајци (双台子河) до 2011. године, прима притоку реку Жаојанг код Панђина у округу Паншан пре него што се улије у залив Љаодонг Бохајског мора западно од округа Дава. Источни рукавац, првобитно већи и главно тело доњег тока реке Љао, звао се река Вајљао (外辽河, „Спољна река Љао“). Река Вајљао је путовала је на југ где је примала две велике притоке, реку Хуен и реку Тајци, на ушћу локално названом „Тридент река” (三岔河), где је потом попримала ново име Даљао река (大辽河, „Велика река Љао”) и уливала се у залив Љаодонг западно од Јингкоуа.
Делта реке Љао има равну топографију која се састоји од меког седиментног тла, са вијугавим воденим путевима који су имали богату историју преусмеравања. Ово заједно са ризиком од олујних удара због ниске надморске висине у региону створило је огроман проблем контроле поплава. Ова опасност од поплаве на обалном делу система реке Љао посебно је претила Јингкоу, граду који је непосредно уз ушће реке Даљао и дом за 2 милиона људи. Године 1958, узводно од реке Вајљао код Љуђенфанга је река блокирана пројектом речног инжењерства, преусмеравајући проток воде из саме реке Љао у потпуности према реци Шуангтајци (која је 2011. године преименована у једноставно реку Љао), ефективно одвајајући реку Хуен и реку Тајци од система реке Љао. Стога се систем реке Даљао сматра самосталним воденим системом од 1958. године, а реке Хуен и Тајци више нису притоке реке Љао. Такође, због прекида водотока реке Вајљао, река Љао више нема рукавце, те је и делта реке Љао технички такође престала да постоји од 1958. године, међутим, термин остаје у употреби за описивање подручја Панђин између леве обале реке Љао и десне обале реке Вајљао/Даљао.
Притоке
[уреди | уреди извор]Главне притоке
[уреди | уреди извор]- Река Сиљао (西辽河, „Западна река Љао”), историјски такође позната као Хуанг река (潢水), највећа је притока река Љао, чији ток је дуг 449 км (279 ми) и дренира слив од 13,6000 км2 (5,2510 сq ми). Река Сиљао се формира спајањем реке Лаоха (老哈河) која тече са југозапада, и реке Сар Можун (西拉木伦河) која приспева са запада, и тече читавом дужином према истоку унутар Унутрашње Монголије. У доњем току придружује јој се велика притока, река Синкај (新开河), која дренира југоисточне падине планина Хинган, и у горњем току је сува, осим након грмљавинских олуја, 8 км (5 ми) северно од град Шуангљао, пре него што скрене на југоисток и придружи се реци Донгљао да би формирала реку Љао у близини заједничке границе Љаонинга, Ђилина и Унутрашње Монголије.
- Река Донгљао (东辽河, „Источна река Љао”),је друга главна притока реке Љао, која тече360 км (220 ми), дренира слив од 11,500 км2 (4,440 сq ми) и има богат сет од 88 притока, од којих су 23 значајне величине. Она извире у ниским планинама у близини округа Дунгљао у провинцији Ђилин, где се налази више од 80% њене целокупне дужине. Река Дунгљао затим прелази кратки западни ток кроз провинцију Љаонинг, скреће на север назад у Ђилин пре него што скреће на југозапад да би се придружила реци Сиљао.
Мање притоке
[уреди | уреди извор]Следеће притоке се уливају у саму реку Љао током њеног тока у провинцији Љаонинг.
- Река Сутај (苏台河)
- Река Ђинг (清河)[7][8][9][10]
- Река Чај (柴河)
- Река Фан (泛河)
- Река Сјушуи (秀水河)[11]
- Река Јангсиму (养息牧河)
- Река Љу (柳河)
- Река Жаојанг (绕阳河)
Бивше притоке
[уреди | уреди извор]- Река Хуен (浑河, „мутна река”), историјски такође позната као Мала Љао река (小辽水) или Шен река (沈水),била формално друга највећа притока реке Љао после реке Сиљао. Река Хуен, дугачка 415 км (258 ми) и одводњава слив од 11,500 км2 (4,440 сq ми), има бројне сопствене притоке, од којих 31 има слив већи од 100 км2 (39 сq ми). Она протиче кроз најмногољудније подручје провинције Љаонинг, укључујући провинцијски главни и највећи град (такође на читавом североистоку Кине), Шењанг, као и десети град по величини, Фушун. Садашње име река је добила по брзом протоку протока и великом оптерећењу седиментом, што доводи до њеног блатњавог изгледа. Извори реке Хуен потичу из планина Ћен, огранка планине Чангбај,[12] где се река назива и река Налу (纳噜水) или Црвена река (红河) и улива се у Резервоар Дахуофанг (大伙房水库) величине 5.437 км3 (1.304 цу ми), који водом за пиће снабдева околне градове Шењанг, Фушун, Љаојанг, Аншан, Панђин, Јингкоу и Даљен. Средишња секција реке се зове и река Шен, што је дало име главном граду Шењангу на њеном северу, а доњи део се такође зове река Клам (蛤蜊河).
Пре 1958. године река Хуен се придруживала реци Вајљао, а затим реци Тајци у близини Хајченга - ушће три реке било је такође познато и као „Тридент река” - чиме се формирала река Даљао, која се уливала у залив Љаодонг. Међутим, 1958. године изведен је пројекат речног инжењерства како би се решио проблем контроле поплава у приобалном подручју у близини Јингкоуа. Узводни ток реке Вајљао код Љуђенфанга је блокиран, преусмеравајући ток реке Љао према реци Шуангтајци, ефективно одвајајући реку Хуен и реку Тајци од главног дела речног система Љао. Стога су се од 1958. године реке Хуен и Тајци сматрају засебним самосталним речним системом, и више нису притоке реке Љао.
- Река Тајци (太子河, „престолонаследничка река”), историјски такође позната као Јен река (衍水) или Љанг река (梁水), названа је према легенди да је то било последње уточиште престолонаследника Дана од Јена, који је бежао од Ћинског конквеста након неуспелог покушаја атентата на краља Ћина. То је била формално трећа највећа притока реке Љао, чија дужина тока је 413 км (257 ми) и која дренира слив од 13,900 км2 (5,367 сq ми). Река Тајци, попут реке Хуен која тече паралелно северно од ње, протиче кроз неке од најважнијих пољопривредних и индустријских региона јужног Љаонинга, укључујући градове Бенси, Аншан и Љаојанг. Попут своје сестринске реке Хуен, река Тајци има бројне притоке, укључујући две највеће чијим спајањем настаје. Њени извори проистичу из брдских подручја између Бенсија и Фушуна, и садрже чувене Бенсијске водене пећине. Попут реке Хуен, река Тајци више није притока реке Љао од облитерације узводне реке Вајљао 1958. године.
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ „Лиао Ривер”. Енцyцлопæдиа Британница. Приступљено 1. 1. 2013.
- ^ Цао, Јие. „Лиао Ривер ин Дееп Троубле” (ПДФ). Архивирано из оригинала (ПДФ) 2. 9. 2009. г. Приступљено 1. 1. 2013.
- ^ Yи, Ки-баек (1984). А Неw Хисторy оф Кореа (Транслатед изд.). Цамбридге: Харвард Университy Пресс. стр. 16. ИСБН 9780674615762.
- ^ Гроуссет, Рене (1970). Тхе Емпире оф тхе Степпес. Рутгерс Университy Пресс. стр. 57. ИСБН 0-8135-1304-9.
- ^ Јунг, Кеун-Сик (2015). „Цхина'с Меморy анд Цоммеморатион оф тхе Кореан Wар ин тхе Мемориал Халл оф тхе "Wар то Ресист У.С. Аггрессион анд Аид Кореа"”. Цросс-Цуррентс: Еаст Асиан Хисторy анд Цултуре Ревиеw. 4 (1): 14—39. ИССН 2158-9674. дои:10.1353/ацх.2015.0027.
- ^ „Сханхаигуан (Хебеи, Цхина)”, Асиа анд Оцеаниа, стр. 759—763, 2012, ИСБН 9780203059173, дои:10.4324/9780203059173-172, Приступљено 2022-09-14
- ^ „Море Дамс Планнед фор Yангтзе Деспите Проблемс”. Тхрее Горгес Пробе. 2000-06-19. Архивирано из оригинала 2009-10-14. г.
- ^ „Цхина то Буилд Неw Хyдропоwер Пројецт он Qингјианг Ривер”. Пеопле'с Даилy. 2000-01-16. Архивирано из оригинала 2009-10-14. г.
- ^ Yи Фан (мај 2003). „Qингјианг Ривер Девелопер”. Цхина Тодаy. Архивирано из оригинала 2009-10-14. г.
- ^ „Хубеи’с Yицханг –Пеарл оф тхе Тхрее Горгес”. Цхина Тодаy. 2005. Архивирано из оригинала 2009-10-14. г.
- ^ 胡康林 [Ху Канглин] (23. 8. 2015). „江西茶叶绿色崛起样本:修水河畔的那一缕新叶”. Јиангxи Јинсхи Телевисион. Архивирано из оригинала 04. 03. 2016. г. Приступљено 19. 9. 2015.
- ^ „Цхангбаи Моунтаинс миxед форестс (ПА0414)”. WилдWорлд Ецорегион Профиле, Натионал Геограпхиц Социетy. Wорлд Wилдлифе Фунд. Архивирано из оригинала 2010-03-08. г. Приступљено 9. 2. 2015.
Литература
[уреди | уреди извор]- Том МцКнигхт, ПхД, ет ал.; Геограпхица (АТЛАС), 1999–2004, 3рд ревисион, Барнес анд Нобле Боокс АНД Рандом Хоусе, Неw Yорк, ISBN 0-7607-5974-X, 618 пп.
- „Алл Абоут Сеа Ице”. Нсидц.орг. Архивирано из оригинала 2010-01-17. г. Приступљено 2011-07-10.
- „Бохаи Сеа” (ПДФ). емецс.ор.јп. Архивирано из оригинала (ПДФ) 2012-04-26. г. Приступљено 2012-09-17.
- „Бохаи Сеа Енвиронментал Риск Ассессмент”. Фирст Институте оф Оцеанограпхy, Цхина Стате Оцеаниц Администратион. јануар 2005. Приступљено 2012-09-17.
- Ф_129. „Цхина неедс зеро толеранце фор цонцеалинг мајор аццидентс - Пеопле'с Даилy Онлине”. Енглисх.пеопледаилy.цом.цн. Приступљено 2011-07-10.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Берман, Леx, ур. (2011). „Цхина Ривер Басинс”. WорлдМап (на језику: енглески). Харвард Университy. Интерацтиве мап wитх Цхина'с ривер басинс, схоwинг ривер намес ин Цхинесе.
- Табле оф риверс ин Цхина wитх Цхинесе намес анд усефул дата (деад линк 01:15, 4 Марцх 2013 (УТЦ))