Срби у Словенији
![]() | |
Укупна популација | |
---|---|
38.964 (2002) 100.000 (процена)[1] | |
Региони са значајном популацијом | |
Љубљана, Марибор, Крањ, Цеље и остали делови Словеније | |
Језици | |
словеначки и српски | |
Религија | |
православље | |
Сродне етничке групе | |
Српска дијаспора |
Овај чланак је део серије о Србима |
Срби |
---|
![]() |
Срба у Републици Словенији, према попису из 2002. године је било 38.964 и представљали су 2% укупног становништва Словеније.
Срби највише живе у Средњословенској регији, 16.528 или 42,42% свих Срба у Словенији, затим у Горењској (14,55% или 5.669), Савињској (10,96% или 4.269). Најмањи број се налази у Помурској регији (226), гдје представљају свега 0,19% укупне популације и 0,58% свих Срба у Словенији. У Обално-крашкој регији данас живи 3.160 Срба и представљају 3,38% укупне популације регије. У Словенији данас дјелује 13 српских друштава. Једно од њих је Српско културно друштво „Штајерска заједница“ из Марибора које се ангажовало да подигне споменик Николи Тесли у Грацу.[2]
Од 1991. па до данас број Срба се смањио за 17,19%.
Године 2013. Срби у Словенији су тражили статус националне мањине.[3] Од школске 2020/21. године очекује се да српски језик буде доступан у словеначким основним школама.[4]
Историја
[уреди | уреди извор]Први записи о већем доласку Срба на тло данашње Словеније, почиње за време цељских грофова. Цељски гроф Улрих II Цељски оженио се 20. априла 1434.[5] године са Катарином Кантакузин. Са удајом је добила титулу грофице, a у пратњи су јој биле њене дворске даме, војска и православни монаси, јер се није одрекла свој вере.
Од 1408. године Турци су кренули да нападају и пустоше простор Беле Крајине. Помињу се велики турски удари 1431, 1469, 1472, 1519. и 1528. године.[6] После тога Срби су се на територији Словеније у већем облику почели појављивати од јесени 1530. (Ускоци), када су бјежећи испред Османске најезде населили сјеверну страну Жумберачких планина, а у нешто већем броју почели прелазити Купу и насељавати Белу Крајину. Они тада оснивају седам насеља: Бојанце, Марин До, Адлешићи, Пауновићи, Перудика, Жунићи и Винице.
Године 1880, подигнута је и основна школа, чија се настава одржавала на српском језику, а укинута је 1964. под наводом да нема довољно ученика. Од доласка на ове просторе, православци су живјели изоловано од словеначког друштва. Прије Другог свјетског рата у Дравској бановини, живело је око 7.000 православаца. Црква Ћирила и Методија у Љубљани је освећена 1. децембра 1936.[7] Избијањем рата и по окупацији, већина Срба је отишла у партизане. На Купи се 1942. ствара прва слободна територија у Словенији. Први попис 1948. је показао да у Словенији живи 7.048 Срба и 521 Црногорац.
Најмасовније насељавање Срба у Словенију збило се 70.-тих и 80.-тих година 20. вијека. Од 1948. па до 1991. у Словенију се доселило 111.905 становника, од којих је 22% из Србије, 3% из Црне Горе и 30% из БиХ. Неке процјене које су вршене 1991. су говориле да у Словенији живи око 100.000 православаца.
У Жумбераку је било неколико десетина православних староседелаца. Адам Прибићевић у књизи "Насељавање Срба по Хрватској и Далмацији" у поглављу о насељавању у Вараждинском генералату, наводи податак да је Срба било и у Штајерској, око Марибора и Птуја.
Аутохтони Срби у Белој Крајини
[уреди | уреди извор]Белокрајинска општина Чрномељ је једина општина у Словенији са присутним српским староседеоцима од средњег века и српским селима (Адлешићи, Бојанци, Мариндол, Милићи, Пауновићи, Жунићи). Но данас је ситуација другачија. Најмање Срба у Словенији 90-их је било баш у Белој Крајини, Метлика (104).
Православна заједница у 20. веку
[уреди | уреди извор]За разлику од Беле Крајине, где су Срби били аутохтони становници, након Првог светског рата дошло је до нових селидба Срба у Словенију. Углавном су то били Срби који су радили у државним пословима, војници, полиција, учитељи, суци и радници. У Православље су прешли и неки Словенци. У касарнама Цеља је било око хиљаду војника православне вере; војници и официри са породицама. Војни каплар Славен Обрадовић је 1919. у крстној књизи записао да је обреде вршио у касарнама или приватним кућама. Године 1922, у Цељу (Краљевина Југославија) установљена је православна црквена општина, која је служила потребама православним верницима и ширити Православље у Словенији. Општина је одмах исказала жељу да постави православну цркву и именује свештеника, који би служио војницима. Свештеник је, у мају 1922, добио молитвени простор у касарни краља Петра у Цељу, док се прикупљали паре за нову цркву. У ту сврху су имали разне акције прикупљања пара па и концерте (Светосавски вечери). Паре су долазиле и из осталих делова Краљевине Југославије (црквене општине, фирме). Градбени материјал за цркву је издвојила општина Цеље са цељским фирмама, док је локација обезбеђена општина Цеље (Гледалишки трг).
Православне цркве у Цељу, Љубљани и Марибору
[уреди | уреди извор]Дана 1. септембра 1929. је мисионар српског патријарха, об присуству заступника краља Александра I Карађорђевића и министрима благословио су темељац нове цркве. Градњу су почели јула следеће године и завршили 1932. године. Црква је посвећена Светом Сави, у спомен на паљење мошти у Београду 27. априла 1594. Цркву је благословио српски патријарх Варнава. Догађај је привукао велику масу народа.[8] Звоно за цркву је улијев у Војно-техничком институту у Крагујевцу, као поклон краљеве војске. Звоно је благословљено 6. септембра 1933. Од 1934 до 1936 дорадили су још околину цркве. Цељска православна општина је била надлежна и за крајеве Лашко, Кршко, Брежице, Шмарје при Јелшах, Коњице, Горњи Град, Словењ Градец и Преваље. Крајем 1936 било је 352 православних породица са 621 чланова (без војника), од којих је било 356 Срба и 208 Словенаца. Цркву је водило троје свештеника. Цељска православна општина је за друге, далеке, локације средила и мање капеле (велике бање, Рогашка Слатина, Тополшица).
Према истим нацртима као за цркву у Цељу, направили су и љубљанску православну цркву (1936) и касније у Марибору (1939). Са црквама су биле отворене и нове две православне општине.
За време Другог светског рата Цеље и Марибор били су под немачком зоном. Због немачке културне политике, где православна црква није била део немачког простора, срушили су их априла 1941.[9] а православне вернике слали у сабирне логоре. Бољу судбину је имала православна црква у Љубљани, која је потпала под италијанску окупацијску зону. Црква је радила и за време рата.[10]
Познати Срби у Словенији
[уреди | уреди извор]- Катарина Бранковић, цељска грофица
- Илија Арнаутовић, архитекта, добитник награде Прешерновог фонда
- Драган Боснић, биолог, политичар и тренер сноубординга
- Зоран Јанковић, пословни човек и политичар, градоначелник Љубљане
- Душан Јовановић, позоришни редитељ, добитник Прешернове награде и награде Прешерновог фонда
- Света Јовановић, сценограф, добитник награде Прешерновог фонда
- Томислав Јовановић - Токац - гитариста, композитор и члан групе Дан Д
- Милада Калезић, глумица[11]
- Бранко Маџаревић, преводилац, добитник награде Прешерновог фонда
- Милена Морача - оперска певачица
- Роберт Пешут - Магнифико, музичар
- Јан Плестењак - певач[12]
- Драгиша Огњановић - оперски певач
- Васа Перовић, архитекта, добитник награде Прешерновог фонда
- Божидар Рашица, архитекта, сценограф и сликар
- Јован Хаџи, зоолог, добитник Прешернове награде
- Споменка Хрибар, писац, социолог и политичар
- Симона Шкрабец, аутор и преводилац
Спортисти
[уреди | уреди извор]- Кошарка
- Саша Вујачић, кошаркаш
- Миљан Гољовић, кошаркаш
- Лука Дончић, кошаркаш, златна медаља ЕП 2017
- Горан Драгић, кошаркаш, златна медаља ЕП 2017
- Зоран Драгић, кошаркаш
- Жарко Ђуришић, кошаркаш
- Маја Еркић, кошаркашица
- Жељко Загорац, кошаркаш
- Саша Загорац, кошаркаш, златна медаља ЕП 2017
- Небојша Јоксимовић, кошаркаш
- Марко Милић, кошаркаш
- Радослав Нестеровић, кошаркаш
- Алексеј Николић, кошаркаш, златна медаља ЕП 2017
- Митја Николић, кошаркаш
- Теја Облак, кошаркашица (мајка Српкиња)
- Слободан Суботић, кошаркашки тренер
- Радован Трифуновић, кошаркаш
- Александар Ћапин, кошаркаш
- Одбојка
- Дејан Винчић, одбојкаш, сребрна медаља ЕП 2015 и 2019
- Урош Павловић, одбојкаш, сребрна медаља ЕП 2015
- Драган Радовић, одбојкаш
- Марина Цветановић, одбојкашица
- Рукомет
- Огњен Бацковић, рукометаш, сребрна медаља ЕП 2004
- Ненад Билбија, рукометаш
- Владо Бојовић, југословенски рукометаш, сребрна медаља СП 1982
- Урош Бундало, рукометаш
- Драган Гајић, рукометаш
- Игор Жабић, рукометаш
- Бранка Зец, рукометашица
- Зоран Јовичић, рукометаш, сребрна медаља ЕП 2004
- Миладин Козлина, рукометаш
- Иван Симоновић, рукометаш, сребрна медаља ЕП 2004
- Фудбал
- Раденко Мијатовић, председник Фудбалског савеза Словеније
- Миленко Аћимовић, фудбалер
- Златко Заховић, фудбалер
- Бранко Илић, фудбалер
- Бојан Јокић, фудбалер
- Миливоје Новаковић, најбољи фудбалер Словеније 2008. године
- Јан Облак, фудбалер (мајка Српкиња)
- Данило Попивода, фудбалер
- Марко Симеуновић, фудбалер
- Далибор Стевановић, фудбалер
- Славиша Стојановић, фудбалски тренер
- Остало
- Марко Вукићевић, српски алпски скијаш
- Весна Ђукић, џудисткиња, олимпијка
- Сара Исаковић, пливачица, сребрна медаља ОИ 2008, златна ЕП 2008, бронзана ЕП 2012
- Горан Јанус, скијашки скакач и тренер репрезентације Словеније
- Дарко Јоргић, стонотенисер, бронзана медаља тимско ЕП 2017
- Веселка Певец, параолимпијска шампионка у стрељаштву ПОИ 2016
- Ана Петрушић, теквондисткиња, сребрна медаља ЕП 2016
- Иван Трајковић, теквондиста, бронзана медаља СП 2013, сребрна ЕП 2012
- Марија Шестак, атлетичарка, бронзана медаља СП 2007, сребрна СП у дворани 2008 и ЕП у дворани 2009
Види још
[уреди | уреди извор]- Црква Светих Ћирила и Методија у Љубљани
- Црква Светог Саве у Цељу
- Црква светог Лазара Хребељановића у Марибору
- Митрополија загребачко-љубљанска
- Односи Србије и Словеније
- Словенци у Србији
- Словенци у Републици Српској
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ „Срби у Словенији: Стоп дискриминацији!”. rts.rs.
- ^ Споменик Николи Тесли у Грацу („Вечерње новости“, 28. август 2013)
- ^ Срби траже статус националне мањине („Вечерње новости“, 30. август 2013)
- ^ „Српски језик од наредне године у основним школама у Словенији”. Политика. 21. 1. 2020. Приступљено 22. 1. 2020.
- ^ Jelka Ređep (2010). Katarina Kantakuzina, grofica celjska. Завод за уџбенике. ISBN 978-86-17-16920-4.
- ^ "Просветни гласник", Београд 1. јануар 1912. године
- ^ "Време", 2. дец. 1936
- ^ Himmelreich, Bojan (2009). Pravoslavna cerkev sv. Save v Celju. Zgodovinski arhiv. стр. 7. ISBN 978-961-6448-23-9.
- ^ Himmelreich, Bojan (2009). Pravoslavna cerkev sv. Save v Celju. Zgodovinski arhiv. стр. 8. ISBN 978-961-6448-23-9.
- ^ Игнациј Воје:Од Османов до Цељанов. 2014. ISBN 978-961-278-113-2. стр. 172.
- ^ Srbi u Mariboru: Prva dama slovenačke glume
- ^ V Kempinskem ga niso razumeli slovensko
Литература
[уреди | уреди извор]- Jelka Ređep (2010). Katarina Kantakuzina, grofica celjska. Завод за уџбенике. ISBN 978-86-17-16920-4.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Савез српске дијаспоре Словеније
- Основан Национални савет Срба у Словенији, РТС, 2. октобар 2016.
- Горан Драгић подржао обнову православне цркве (2016)
- Проблеми српске заједнице у Словенији („Политика”, 22. октобар 2019)