Хорхе Луїс Борхес
Хо́рхе-Луї́с Бо́рхес (ісп. Jorge Luis Borges; 24 серпня 1899, Буенос-Айрес — 14 червня 1986, Женева) — аргентинський прозаїк, поет і публіцист, один з найвидатніших письменників XX сторіччя.
У фантастичних за сюжетами новелах, вигадках-притчах (збірки «Вигадані історії», «Алеф», «Рядки піщинок, що біжать») створив свій світ «знань—лабіринту—загадок», у яких читач виступає і як співавтор, і як співзагадник. Активно використовуючи метафорику дзеркала і сну, збудував багатовідображені світи-намистини, нанизані на єдину нить.
Біографія
ред.Дитинство
ред.Хорхе-Франсіско-Ісідоро-Луїс Борхес-Асеведо (ісп. Jorge Francisco Isidoro Luis Borges Acevedo) народився 24 серпня 1899 року в буенос-айреському районі Палермо у родині аргентинського адвоката Хорхе-Ґільєрмо Борхеса та шляхетної уругвайки Леонор Асеведо-Суарес. Велику частину дитинства Хорхе провів у домашній атмосфері, де було прийнято говорити як іспанською, так і англійською мовами[7][8]. З раннього віку Хорхе Луїс захоплювався поезією, у віці чотирьох років навчився читати і писати.
1905 року Борхес розпочав навчання в англійської домашньої вчительки. Наступного року він написав своє перше оповідання «La visera fatal». У віці дев'яти років Борхес переклав з англійської на іспанську відому казку Оскара Вайльда «Щасливий принц», яку згодом було опубліковано у газеті «Ель Паїс»[8]. Сам Борхес так описав свій вступ до літератури:
«З самого мого дитинства, коли батько осліп, у нас в сім'ї мовчки малося на увазі, що мені належить здійснити в літературі те, чого обставини не дали зробити моєму батькові. Це вважалося само собою зрозумілим (а подібне переконання набагато сильніше, ніж просто висловлені побажання). Очікувалося, що я буду письменником. Почав я писати в шість або сім років.»
Навчання у школі Борхес розпочав у 9 років одразу з четвертого класу[9]. Це був неприємний досвід для хлопчика, оскільки однокласники насміхалися з нього, а вчителі не могли навчити його нічого нового[10].
Життя у Європі
ред.1914 року батько Борхеса був вимушений покинути роботу, оскільки втратив зір, тому сім'я поїхала до Європи задля його лікування. Втікаючи від Першої світової війни родина осіла у Женеві, де Хорхе Луїс і його сестра Нора пішли до школи. Хлопець вивчив французьку і вступив до ліцею Жана Кальвіна[9], де захопився французькою реалістичною прозою, експресіоністською і символічною поезією, творчістю Рембо, Шопенгауера, Ніцше, Карлайла, Честертона, а також почав писати вірші французькою.
У 1919 сім'я Борхеса переїхала до Іспанії, де жила у Барселоні і Пальма-де-Мальорці. У Пальма-де-Мальорці Борхес написав дві книги, які не опублікував: «Los ritmos rojos» і «Los naipes del tahúr». У Мадриді і Севільї Борхес приєднався до ультраїстів — авангардної групи поетів, яка мала значний вплив на його творчість. 31 грудня 1919 року в журналі «Греція» був надрукований перший вірш Хорхе Луїса Борхеса.
Повернення до Аргентини
ред.Повернувшись до Аргентини 4 березня 1921 року, Борхес втілив ультраїзм у неримованих віршах про Буенос-Айрес. Вже в ранніх творах він проявляв блискучу ерудицію, знання мов і філософії, майстерно володів словом. У рідному місті Борхес продовжував друкуватися, а також заснував свій власний журнал «Призма», а згодом ще один під назвою «Проа».
1923 року напередодні поїздки до Європи Борхес опублікував свою першу книгу поезій «Жар Буенос-Айреса», до якої увійшли 33 вірші, а обкладинку до якої розробила його сестра.
Після року в Іспанії, Борхес остаточно переїхав до Буенос-Айреса, де він співпрацював з кількома періодичними виданнями і здобув репутацію найяскравішого представника молодих авангардистів. Втомившись від ультраїзму, Борхес намагався заснувати новий жанр літератури, де б поєднувалися метафізика і реальність. Але і від цього письменник швидко відійшов, почавши писати фантастичні і магічні твори.
1930 року Хорхе Луїс Борхес познайомився з 17-річним письменником Адольфо Бьйой Касаресом, який став його найкращим другом і співавтором багатьох творів[11].
У 1930-х роках Борхес написав велику кількість есе щодо аргентинської літератури, мистецтва, історії, кіно. Одночасно він почав вести колонку у журналі «El Hogar», де писав рецензії на книги іноземних авторів і біографії письменників. Для видавництва «Sur» Борхес переклав твори Вірджинії Вульф. 1937 року він видав Антологію класичної аргентинської літератури. У своїх творах з 1930-х років письменник почав поєднувати вигадку з реальністю, писав рецензії на неіснуючі книжки тощо.
Кінець 1930-х років став для Борхеса важким: спочатку він поховав бабусю, потім батька. Відтак він був змушений матеріально забезпечувати свою родину. За допомогою поета Франсіско Луїса Бернардеса 1938 року письменник влаштувався хранителем у муніципальну бібліотеку Мігеля Кане у буенос-айреському районі Альмагро, де проводив час, читаючи і пишучи книжки. Там же письменник ледь не загинув від сепсису, розбивши голову. Видужуючи від травми він написав декілька високо оцінених оповідань.
1940 року разом з Адольфо Біой Касаресом і Сильвіною Окампо, які цього ж року одружилися, Борхес видав Антологію фантастичної літератури, а також написав передмову до «Винаходу Мореля» Біой Касареса. 1941 року він опублікував Антологію аргентинської поезії і збірку оповідань «Сад переплетених стежок». Збірка була удостоєна національної літературної премії. Наступного року вийшла його книга «Шість головоломок для дона Ісидро Пароді» у співавторстві з Бйой Касаресом, яка була підписана псевдонімом Бустос Домек. Під назвою «Поеми (1923—1943)» Борхес опублікував свої поетичні роботи з трьох попередніх книг і опубліковані у журналі «Sur» і газеті «La Nación». Також разом з Бйой Касаресом вони видали антологію найкращих поліцейських історій. Твір «Ficciones» Борхеса отримав гран-прі Аргентинської спілки письменників.
У серпні 1944 року у гостях у Адольфо Біой Касареса і Сильвіни Окампо Борхес познайомився з Естелою Канто, у яку закохався. Естела надихнула Борхеса на написання оповідання «Алеф», яке вважається одним з його найкращих творів[12]. Не зважаючи на спротив матері, Борхес запропонував Естелі одружитися, але цього так ніколи і не відбулося. 1952 року їхні стосунки завершилися[13].
1945 року у співавторстві з Сильвіною Буллріч Борхес опублікував «El compadrito», а наступного року разом з Біой Касаресом під псевдонімом Суарес Лінч — збірку поліцейських історій. Також він заснував журнал «Los Anales de Buenos Aires», який проіснував до грудня 1948 року.
Після приходу до влади Хуана Перона в 1946 році Борхес, який був в опозиції до нього, звільнений з посади в бібліотеці. Щоб забезпечити себе, він почав викладати англійську літературу в університеті.
Зрілість
ред.Початок 1950-х років ознаменувався визнанням таланту Борхеса в Аргентині і за її межами. 1950 року Аргентинська спілка письменників обрала його своїм президентом, яким він пробув три роки. У Парижі був надрукований перший переклад Борхеса французькою — «Вигадки» (ісп. Ficciones, 1944). У той же час у Буенос-Айресі вийшла серія оповідань «Смерть і бусоль», де боротьба людського інтелекту з хаосом постає як кримінальне розслідування. 1952 року письменник опублікував есе про особливості аргентинської іспанської «Мова аргентинців». 1953 року деякі оповіданні зі збірки «Алеф» перекладено французькою у вигляді книги «Хитросплетіння» (фр. Labyrinths). Того ж року видавництво «Emecé» починає публікувати повне зібрання творів Борхеса. 1954 року режисер Леопольдо Торре Нільссон зняв фільм «Дні ненависті» за оповіданням Борхеса[14].
1955 року після військового перевороту, який скинув уряд Перона, Борхес був призначений директором Національної бібліотеки Аргентини і обіймав цю посаду до 1973 року. На початку 1950-х років він повернувся до поезії; вірші цього періоду мають в основному елегійний характер, написані в класичних розмірах, з римою. У них, як і в решті його творів, переважають теми лабіринту, дзеркала і світу, що трактував як нескінченна книга.
У грудні 1955 року письменника було обрано членом Аргентинської академії письменства. Він активно писав і викладав на кафедрі німецької літератури в Університеті Буенос-Айреса. «Вигадки» перекладено італійською під назвою «Вавилонська бібліотека».
У цей же час на вершині своєї кар'єри Хорхе Луїс Борхес, як і його батько колись, втратив зір, лікар заборонив йому читати і писати. Ця обставина цілком змінила його літературну працю. Тим не менше, він не полишив свою письменницьку, викладацьку і дослідницьку діяльність[14].
1956 року він читав курс англійської літератури в Університеті Буенос-Айреса й отримав звання почесного доктора (Honoris causa) Університету Куйо, а також посаду президента Асоціації аргентинських письменників. Через свій відкритий антиперонізм і підтримку уряду Борхеса сильно критикували аргентинські письменники, зокрема Ернесто Сабато і Есек'єлем Мартінесом Естрадою. Протистояння Борхеса і Сабато тривало до 1973 року, коли вони видали спільну книжку[14].
У 1957—1960 роках Хорхе Луїс Борхес опублікував «Книгу вигаданих істот» і «Ділок», присвячені Леопольдо Лугонесу. Вийшла нова збірка його поезій, під його керівництвом відродився журнал «La Biblioteca», разом з Бйой Касаресом вони видали антологію «Книга небес і пекла», його твори продовжувались перекладатися різними мовами[15]: французькою, німецькою, італійською.
1960 року Борхес вступив до Консервативної партії Аргентини[7][14].
У 1961 році Борхес розділив з С. Беккетом Міжнародну видавничу премію у розмірі 10 тисяч доларів США. Ця нагорода зробила письменника всесвітньо відомим і стимулювала переклад його творів багатьма мовами: шведською, норвезькою, данською, польською, португальською, івритом, фарсі, грецькою, словацькою, арабською тощо. Вийшла друком антологія Борхеса. Разом з матір'ю він був запрошений до США, де впродовж шести місяців читав курс аргентинської літератури.
1962 року відбулася прем'єра фільму «Людина з рожевої вулиці» (ісп. Hombre de la esquina rosada) за однойменним оповіданням Борхеса. Письменник закінчив біографію аргентинського класика Педро Боніфасіо Паласьйоса (Альмафуерте). 1963 року разом з матір'ю він вирушив до Європи, де взяв участь у численних конференціях, читав лекції і зустрічався з читачами. По поверненню у Буенос-Айрес Борхес завершив антологію поета Еварісто Карр'єго[16].
У співавторстві з Марією Естер Васкес письменник опублікував книги по англійській (1965) і середньовічній германській літературі (1966), а 1967 року разом з Естер Семборайн — книгу по північноамериканській літературі. Також вийшли його «Хроніки Бустоса Домека» у співавторстві з Бйой Касаресом і книга танго та мілонг «Для шести струн».
21 вересня 1967 року 68-річний Борхес обвінчався з 57-річною вдовою Ельсою Астете Мільян. Спочатку пара жила у будинку письменника разом з його матір'ю, але згодом через постійні сварки з нею вони були вимушені переїхати. Втім, це не врятувало шлюб і він розпався у жовтні 1970 року.
1968 року Борхес подорожував Чилі, Європою і Ізраїлем, де виступав з публічними лекціями. Того ж року вийшов фільм «Вторгнення» за сценарієм Борхеса і Бйой Касареса. 1969 року вийшов переклад «Листя трави» Волта Вітмена, зроблений Борхесом і проілюстрований Антоніо Берні. 1970 року вийшла збірка оповідань Борхеса «Повідомлення Броуді» (ісп. El Informe de Brodie). Його пізні вірші опубліковані в збірках «Ділок» (ісп. El Hacedor, 1960), «Хвала тіні» (ісп. Elogia de la Sombra, 1969) і «Золото тигрів» (ісп. El oro de los tigres, 1972).
Останні роки
ред.1972 року Хорхе Луїс Борхес поїхав до США, де отримав численні відзнаки і прочитав лекції у кількох університетах. 1973 року він отримав звання почесного громадянина Буенос-Айреса і пішов з посади директора Національної бібліотеки.
1975 року відбулася прем'єра фільму «Мрець» Ектора Олівери за однойменним оповіданням Борхеса. Того ж року у віці 99 років померла мати письменника. З цього моменту у подорожах його супроводжувала колишня співучениця Марія Кодама, з якою він одружився 26 квітня 1986 року.
У 1979 році Борхес отримав Премію Сервантеса — найпрестижнішу в іспаномовних країнах нагороду за заслуги в царині літератури. Його останньою прижиттєвою публікацією була книга «Атлас» (ісп. Atlas, 1985) — збірка віршів, фантазій і дорожніх нотаток.
1986 року видатний аргентинець переїхав до Женеви, де й помер 14 червня у віці 86 років від раку печінки і емфіземи легень[17]. У лютому 2009 року[18] було запропоновано перепоховати рештки Хорхе Луїса Борхеса на буенос-айреському кладовищі Реколета, але через рішучу відмову вдови письменника проєкт не було реалізовано[19].
Твори
ред.Збірки оповідань
ред.- 1935 — Historia universal de la infamia / Загальна історія ганьби
- 1944 — Ficciones / Вигадки
- 1949 — El Aleph / Алеф
- 1951 — La muerte y la brújula / Смерть і бусоль
- 1970 — El informe de Brodie / Повідомлення Броуді
- 1975 — El libro de arena / Книга піску (український переклад Сергія Борщевського)
- 1983 — La memoria de Shakespeare / Пам'ять Шекспіра
Есе
ред.- 1925 — Inquisiciones / Розслідування
- 1926 — El tamaño de mi esperanza / Розміри моєї надії
- 1928 — El idioma de los argentinos / Мова аргентинців
- 1930 — Evaristo Carriego / Еварісто Карр'єго
- 1932 — Discusión / Обговорення
- 1936 — Historia de la eternidad / Історія вічності
- 1952 — Otras inquisiciones / Нові розслідування
- 1980 — Siete noches / Сім вечорів
- 1982 — Nueve ensayos dantescos / Дев'ять есе про Данте
- 1984 — Atlas / Атлас
Поезії
ред.- 1923 — Fervor de Buenos Aires / Жар Буенос-Айреса
- 1925 — Luna de enfrente / Місяць навпроти
- 1929 — Cuaderno San Martín / Зошит площі Сан-Мартін
- 1960 — El Hacedor / Творець
- 1964 — El otro, el mismo / Інший, той самий
- 1965 — Para las seis cuerdas / Для шести струн
- 1969 — Elogio de la sombra / Похвала тіні
- 1972 — El oro de los tigres / Золото тигрів
- 1975 — La rosa profunda / Потаємна троянда
- 1976 — La moneda de hierro / Залізна монета
- 1977 — Historia de la noche / Історія ночі
- 1977 — Adrogué / Адроґе
- 1981 — La cifra / Криптографія
- 1985 — Los conjurados / Змовники
Антології
ред.- 1961 — Antología personal / Персональна антологія
- 1968 — Nueva antología personal / Нова персональна антологія
- 1976 — Libro de sueños / Книга снів
- 1986 — Textos cautivos / Приховане
- 2000 — Borges en el hogar / Есеї і рецензії для «El Hogar» (1936 — 1939)
Кіносценарії
ред.- 1939 — Los orilleros (у співавторстві з Адольфо Бйой Касаресом)
- 1940 — El paraíso de los creyentes (у співавторстві з Адольфо Бйой Касаресом)
- 1969 — Invasión (у співавторстві з Адольфо Бйой Касаресом і Уго Сантьяго)
- 1972 — Les autres (у співавторстві з Уго Сантьяго)
Переклади
ред.Хорхе Луїс Борхес володів кількома мовами і впродовж життя переклав іспанською твори таких письменників:
Твори у співавторстві
ред.- Índice de la poesía americana, разом з Вісенте Уйдобро й Альберто Ідальго
- Antología clásica de la literatura argentina (1937), разом з Педро Енрікесом Ураньєю
- Antología de la literatura fantástica (1940), разом з Адольфо Бйой Касаресом і Сильвіною Окампо
- Antología poética argentina (1941), разом з Адольфо Бйой Касаресом і Сильвіною Окампо
- Seis problemas para don Isidro Parodi (1942), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- El compadrito (1945), разом з Сильвіною Буллріч
- Dos fantasías memorables (1946), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- Un modelo para la muerte (1946), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- Antiguas literaturas germánicas (1951), разом з Делією Інхеньєрос
- El idioma de Buenos Aires (1952), разом з Хосе Едмундо Клементе
- El Martín Fierro (1953), разом з Маргаритою Герреро
- Poesía gauchesca (1955), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- Cuentos breves y extraordinarios (1955), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- El paraíso de los creyentes (1955), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- Leopoldo Lugones (1955), разом з Бетіною Едельберг
- Los orilleros (1955), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- La hermana Eloísa (1955), разом з Луїзою Мерседес Левінсон
- Manual de zoología fantástica (1957), разом з Маргаритою Герреро
- Los mejores cuentos policiales (1943, 1956), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- Libro del cielo y del infierno (1960), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- Introducción a la literatura inglesa (1965), разом з Марією Естер Васкес
- Literaturas germánicas medievales (1966), разом з Марією Естер Васкес
- Introducción a la literatura norteamericana (1967), разом з Естелою Семборайн де Торрес
- Crónicas de Bustos Domecq (1967), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- El libro de los seres imaginarios (1967), разом з Маргаритою Герреро
- ¿Qué es el budismo? (1976), разом з Алісією Хурадо
- Diálogos (1976), разом з Ернесто Сабато
- Nuevos cuentos de Bustos Domecq (1977), разом з Адольфо Бйой Касаресом
- Breve antología anglosajona (1978), разом з Марією Кодама
- Atlas (1985), разом з Марією Кодама
Українські переклади
ред.- Хорхе Луїс Борхес. Безсмертний. Пер. Юрка Покальчука / журнал «Всесвіт» № 2, 1976.
- Алеф: прозові твори: пер. з ісп. / Хорхе Луїс Борхес. — Харків: Фоліо, 2008. — 572 с. — (Бібліотека світової літератури). — ISBN 978-966-034-422-8.
- Вибрані поезії / Хосе Луїс Борхес; пер. з ісп. С. Борщевського. — Львів: Кальварія, 2013. — 158 с. : портр. — ISBN 978-966-663-420-0.
- Хорхе Луїс Борхес. «Зайда», «Хуан Муранья». — «Всесвіт» № 3-4, 2016. Переклала Галина Грабовська
- Вигадані історії: Оповідання/ Хорхе Луїс Борхес; Пер. з ісп. В. Шовкуна; прим. С. Борщевського. — К. : Видавнича група КМ-Букс, 2016. — 192 с.
- Алеф: Оповідання/ Хорхе Луїс Борхес; Пер. з ісп. В. Шовкуна; прим. С. Борщевського. — К. : Видавнича група КМ-Букс, 2016. — 192 с.
- Книга вигаданих істот / Х. Л. Борхес; пер. з ісп. С. Борщевського. — Львів: Видавництво Старого Лева, 2017. — 240 с. — ISBN 978-617-679-297-0[20].
- Шість головоломок для дона Ісидро Пароді / Х. Л. Борхес, А. Б. Касарес; пер. з ісп. С. Чубай, з коментарями М. Кіяновської. — Львів : Видавництво Старого Лева, 2017. — 224 с. — ISBN 978-617-679-424-0[21].
- Книга Піску. Пам'ять Шекспіра / Х. Л. Борхес; пер. з ісп. С. Борщевського. — Львів : Видавництво Старого Лева, 2018. — 160 с. — ISBN 978-617-679-471-4.
- Хорхе Луїс Борхес. «Сім вечорів» — К.: Видавництво Анетти Антоненко, 2019, 128 с. ISBN 978-617-765-419-2. Переклав Сергій Борщевський.
- Хорхе Луїс Борхес. «Повідомлення Броуді» — К.: Видавництво Анетти Антоненко, 2020, 96 с. ISBN 978-617-765-449-9. Переклала Галина Грабовська.
- Хорхе Луїс Борхес. «Приватна книгозбірня. Передмови». — К.: Видавництво Анетти Антоненко, 2023, 136 с. ISBN 9786175530191. Переклала Галина Грабовська.
- Хорхе Луїс Борхес. «Борхес, неписаний». — К.: Видавництво Анетти Антоненко, 2024. — 76 с. ISBN 9786175530467. Переклала Галина Грабовська.
- Хорхе Луїс Борхес. «Прологи, з прологом прологів». — К.: Видавництво Анетти Антоненко, 2024. — 208 с. ISBN 9786175530498. Переклала Галина Грабовська.
Див. також
ред.- 11510 Борхес — астероїд, названий на честь літератора.
- Небесна імперія благодійних знань
Примітки
ред.- Борхес_Хорхе_Луис_//_[[:ru:Большая_советская_энциклопедия_(третье_издание)|Большая_советская_энциклопедия]]:_[в_30_т.]
_/_под_ред._[[:Прохоров_Олександр_Михайлович|А. М. Прохорова]]_—_3-е_изд._—_[[:Москва|Москва]]:_[[:Велика_російська_енциклопедія_(видавництво)|Советская_энциклопедия]],_1969. [[d:Track:Q649]][[d:Track:Q17378135]]